Hvorfor klatrer folk? Det er et godt spørgsmål.
Vi er vanvittige. Det må være den eneste forklaring.
Skønheden i klatring er, at det ikke kan retfærdiggøres.
Det behøver ikke foregive at være noget nyttigt.
Nogle af os er nødt til at gå op og ind i det ukendte.
Hele ens væsen er fuldstændig opslugt af oplevelsen.
Det er en bevægende meditation.
Ens bevidsthed åbner sig.
Det føles, som om man kan fortsætte for evigt.
Hvis man klatrer og dedikerer sit liv til at trodse tyngdekraften-
-så skal man på pilgrimsrejse til Yosemite.
-Det er stedet. -Der er kun ét Yosemite.
-En testbane. -Universets centrum.
Klippeklatringens mekka.
Det er her, det hele begyndte og tog fart.
Vores historie er på disse vægge.
Vi kommer her for at stå på skuldrene af giganter.
Man presser sig selv og sporten for at se, hvad der er muligt.
Galninge, der laver skøre ting.
De sætter deres præg, og øger standarden.
De rykker deres grænser og går imod den etablerede orden.
Folk, der er outsidere. Underlige, snuskede særlinge.
Søgende mennesker, drømmere, tosser.
-De lever som bumser. -De gemmer sig for loven.
Og vi fulgte vores drømme fuldt ud.
Livet er godt i Yosemite Valley.
Yosemites revolutionerende klatring startede-
-med en generation af klatrere i 1950erne.
Amerika følte sig den gang alt andet end eventyrlysten.
Folk sluttede sig til familielivsstrømningen i forstæderne.
I årene efter 2. Verdenskrig-
-levede nationen i en sikker og behagelig rutine-
-med nyslåede græsplæner og nymodens køkkenapparater.
Ifølge den amerikasnke drøm skal man blive gift og få børn med det samme.
-Købe en opvaskemaskine. -Se de rene tallerkener.
Det var en enorm kedelig tid.
I Amerika værdsatte man sikkerhed og komfort højest.
Man kunne ikke udleve sin eventyrlyst på nogen måde.
Men det var også en tid med forandring.
I Californien vandt beatnikbevægelsen frem med Jack Kerouac i spidsen.
Den fik de unge til at slå sig løs.
Og opleve livet på andre måder.
Mange tog til kaffehuse og jazzklubber i byen.
Andre tog på stranden for at surfe.
Nogle eventyrere var inspireret af "en rygsækrevolution"-
-og de tog ud i bjergene-
-hvor de opdagede klatring.
Det begyndte på små klipper uden for San Francisco og Los Angeles.
Da jeg opdagede klatring i Stoney Point.
Jeg tænkte: "Det er fantastisk."
Faren, dedikationen og risikoen.
Vi blev afhængige af adrenalin.
På det tidspunkt så man klatring som træning til bjergbestigning-
-med sikkerheden i højsædet.
De gamle nisser havde en masse regler om klatring og førere.
Vi ville have det sjovt og tænkte: "Vi gør det alligevel."
Vi havde tennissko på i starten.
Vi stjal nogle reb fra telefonselskabet.
Intet seletøj. Man bandt bare rebet omkring taljen.
Man blev hårdfør af det.
Blandt disse unge rebeller blev klatring en ny adventuresport.
Den trodsede tyngdekraften og sund fornuft.
Klatring var den intensitet, vi manglede i vores liv.
Men også i hele kulturen.
Det var en sport, der gik imod kulturen, og det føltes godt.
I deres søgen efter nye ruter og klipper-
-udforsker klatrere bjergene i Californien.
320 km øst for San Francisco findes noget af den smukkeste natur.
Indtil de endte i Yosemite.
Yosemite nationalpark ligger omkring en 24 km lang dal-
-omgivet af stejle gletschervægge.
Flere kilometer med smuk granit, det er helt glat og stejl.
Jeg kunne næsten ikke tro det. Kun en gud kan lave sådan noget.
Det var et sted, hvor vi kunne udleve eventyr.
I Yosemite Valley gik en gruppe klatreres-
-navne over i historien sammen med disse klippevægge.
Mænd som Royal Robbins, Yvon Chouinard-
-Tom Frost, Steve Roper og Chuck Pratt.
En hård kerne af dedikerede klatrere, der ville hæve niveauet.
Det var hovedsageligt en følelse af eventyrlyst.
Indtil 1950erne var klatring i dalen ledet af John Salathé-
-en excentrisk schweizer, der fandt sin mad på engen.
Han klatrede de første store ruter i Yosemite.
Da vi kom til dalen, var John Salathé kongen af Yosemite.
Han klatrede med fantasi og mod. Vi forsøgte at efterligne ham.
Salathé underviste den nye gruppe i klatring i Yosemite.
Han brugte stålkiler kaldet ringbolte til at bestige revnerne-
-og han lavede ruter op ad klippetinderne.
Det var risikabelt hele vejen derop.
Som skulle vi til månen.
Idéen om at dedikere ens liv til klatring var ingen andre steder.
Vi havde et mål. Vi skulle klatre til på gode ruter.
Man kan kun finde sig selv ved at klatre. Den slags nonsens.
Ingen af os havde forventet nogensinde at få et job.
Vi ville være hjemløse.
Vi ville klatre for evigt, og det var sådan set det.
Epicenteret for klatrebevægelsen var Camp 4.
En skyggefuld del af dalen.
Det blev Sherwood-skoven for denne gruppe muntre klatrere.
I Camp 4 tjente vi ingen penge, men vi reducerede omkostningerne.
Det var ikke sådan, almindelige mennesker levede.
En sommer tog jeg til en butik og købte ødelagte dåser med kattemad.
Det var det, vi spiste.
Vi levede virkelig som bumser.
Livet i Camp 4 fik en oprørsk tone.
I samfundet på det tidspunkt var der en revolution af holdninger.
Klatring var en manifestation af det.
Vi var vulgære barbarer.
Vi drak en masse og forsøgte at forføre kvinder.
Ikke med megen succes.
Men beatnikfesten i Camp 4-
-var i konflikt med meget forskellige værdier i Yosemite nationalpark.
Yosemite var en park for turister.
Folk fra forstæderne var der for at nyde naturen uden ubehag.
Unge og gamle er fascineret af skønheden i vandfaldet.
Se vores is nu.
Turisterne kunne ikke lide os, fordi vi larmede og festede.
Alle var berusede og højtråbende.
Campister spurgte: "Kan I være stille? I forstyrrer min familie."
Så kom skovbetjentene og satte en stopper for det.
Vi hadede myndighederne. Jeg hader stadig myndighederne.
Klatring på det tidspunkt var ingen respektabel aktivitet.
Det var forbudt.
De kunne ikke lide disse mærkelige, snuskede, unormale mennesker.
De brugte deres faciliteter og forstyrrede anstændige mennesker.
Jeg arbejdede på Ahwahnee Hotel. Ledelsen var meget konservativ.
Klatrere var ikke populære, fordi de kom og spiste fra andres tallerkner.
Jeg skulle holde mig fra klatrere. Ellers ville vi miste vores job.
Det gør det endnu mere interessant.
Første gang jeg var i Camp 4, var der fest i skoven.
En klatrer sad lige overfor mig og stirrede på mig.
Han sagde: "Du er en smuk kvinde."
Min første tanke var: "Det er en intens person."
Manden foran hende var Royal Robbins.
Han ville snart blive en klatrelegende.
Selv nu betragter jeg mig primært som klatrer.
Når jeg er på klippen, føler jeg mig hel.
Det var altid klatring. Det var hans liv. Han tænkte ikke på andet.
-Royal konkurrerede meget. -Robbins havde en stor drivkraft.
For at få respekt, måtte man hæve indsatsen.
Jeg ville gøre noget bedre end det, der var opnået.
Robbins blev leder i en vigtig periode i klatringens historie.
Udstyr og teknikker havde udviklet sig.
Klatrere havde udviklet sig så meget, at de kunne klare store udfordringer.
Men de lod de største udfordringer tilbage.
Robbins udså sig en klippevæg, som var større og stejlere-
-end alt andet, der var blevet forsøgt.
Den nordvestlige side af Half Dome.
Det er nok den mest fotograferede klippe i verden.
Den er enorm og skræmmende.
Det var ingen almindelig klatring.
Denne ikoniske formation på 610 meter-
-ville kræve en lodret ekspedition.
Når man klatrer op ad en væg på 610 meter, er man på den i flere dage.
Ingen vidste, om de havde færdigheder og teknik til at overleve så længe.
Den var stor og skræmmende.
Half Domes klippevæg sagde: "Prøv mig, hvis du tør."
En tidlig forårsmorgen samlede Robbins hans udstyr-
-og med et team på tre tog de ud for at skabe historie på Half Dome.
Holdet ville følge et spor af revner op til toppen.
De kom langsomt fremad, mens de hamrede ringbolte i.
Og hejsede deres udstyr og vand op.
Om natten sov de op langs væggen.
Om dagen klatrede de højere og højere-
-indtil det var umuligt at komme ned på jorden igen.
Den eneste måde ud af Half Dome var at komme over toppen.
Det er en af de store gerninger, hvor man vover sig ud i det ukendte.
Man kaster sig ud i mysteriet.
Det føltes som en anden verden. En vertikal verden.
Opstigningen på fem dage satte en ny sværhedsgrad.
Robbins blev Amerikas første klatreikon.
-Når man tænker på Royal... -Royal Robbins, han var kongen.
Forestil dig en beatnik-intellektuel, der læser klassikere.
En meget alvorlig mand.
Han var fast besluttet på at bevise sit værd som klatrer i Yosemite.
Man vil være den første og den bedste. Det er naturligt.
Men der var én mand-
-der ville have Royals titel "Kongen af de store klippevægge".
Warren Harding, en kæk landmåler-
-var sulten efter ære.
Han blev opkaldt eftre en præsident.
Men han boede stadig hjemme, da han var i trediverne.
Han drak meget og klatrede tømmermændene væk.
Harding var en bygningsarbejder med et alvorligt alkoholproblem.
Han elskede mange kvinder, ekstreme sportsvogne.
Han havde en meget barnlig humor.
-Vi var meget forskellige. -De er modsætninger.
Det var et opgør mellem to klatretitaner.
Begge ville bestige Half Dome og ved Robbins første bestigning-
-gik Harding efter den klippe i Yosemite, der var endnu større.
El Capitan.
Tag Empire State Building, og stabl det tre gange-
-og du har den største væg i Yosemite.
305 meter højere end Half Dome.
El Cap ovegik Royal Robbins fantasi.
El Capitan var umulig.
Det vidste alle. Vi overvejede det ikke engang.
Det er så stort, man ville være der resten af livet.
El Cap var indbegrebet af det absurde og futuristiske.
Men ikke for Harding.
Det var den eneste måde, at han kunne besejre Royal på.
Han valgte en rute over den midterste linje, der er kendt som The Nose.
The Nose var storslået.
Harding samlede en gruppe af naive unge.
Og tog på en stigning, der var både et teknisk projekt...
Hundredvis af meter reb og hjul til at hejse forsyninger med.
...Og et ædegilde.
Han tog alle former for mad med. Og vin og cognac.
Hans mor havde stegt en kalkun.
Vi hejste ham op og fik Thanksgiving-middag på afsatsen.
De fleste opstigninger blev foretaget ved et enkelt skub fra bund til top.
Harding havde en anden idé.
Mens hans hold klatrede, fastgjorde de reb til klippevæggen.
Så kunne de hejse forsyninger op og tage ned på jorden for at hvile.
Så tog de højere op for at fastgøre rebene der.
Af sted.
Det var en slags massivt angreb på bjerget.
Måneder blev til år.
Hardings hold havde fået nok.
På et tidspunkt tog det bare for lang tid.
-Det var for meget. Glem det. -Hvad laver jeg her?
Jeg hadede tiden deroppe.
Jeg kunne ikke klare det.
Hans hold ville give op, men Warren Harding fortsatte.
Efter næsten to års klatring på klippevæggen-
-kravlede Harding over El Capitans bjergtinde.
El Cap kan bestiges.
Det var den største klatrebedrift i amerikansk historie.
Da Harding stod på toppen af El Cap-
Den konkurrencemæssige side af Royal Robbins kommer til live.
Og spændingerne mellem dem vokser.
Efter Half Dome var Hardings opstigning af The Nose et klogt træk-
-på Yosemites skakbræt. Den, der gør de bedste træk, vinder.
Royal reagerede ved at gå tilbage med fire mænd og klatre Nose igen.
Ingen faste reb. Ingen op- og nedstigning.
Det tog 18 måneder at fastlægge den første rute.
Det tog dem en uge at udføre det.
Royal tog føringen igen.
I 1960erne, da Amerika udforskede rummet uden for Jorden-
-og borgerrettighedsbevægelsen krævede retfærdighed-
-gik Royal Robbins forrest i klatreboomet i Yosemite.
Efter The Nose kom Royal med sin første rute på El Cap, Salathé Wall.
Klippevæggen er enorm og mystisk.
Enhver, der gentager klatreruten, føler ærefrygt for Royal Robbins.
I slutningen af 1960erne havde han klatret alle ruter på El Cap.
Og tre ruter på Half Dome.
Hvis man klatrede med ham, var det sikkert, man afsluttede det.
-Han gav aldrig op. -Den ene klippevæg efter den anden.
Han var kongen under Yosemites guldalder.
Efter mange store klatrebedrifter-
-begyndte Royal Robbins at formulere en klatrefilosofi.
For Robbins var klatring en forhøjet og næsten spirituel stræben.
Og derfor skulle det udføres på den reneste måde.
Det er intet at komme op på toppen. Måden man gør det på, betyder alt.
Robbins var fanatisk omkring stil. Hvordan du kommer op, er vigtig.
Han fulgte Johns Salathés eksempel på mod og selvstændighed-
Robbins hold lavede regler for, hvordan man skulle klatre i Yosemite.
Robbins kritiserede Hardings taktik på The Nose.
Som brugen af fastspændt net til op- og nedstigning.
Man klatrer og fortsætter til man når toppen. Det er eventyret.
Man gør det ikke sikkert ved at have navlestrenge til jorden.
Han foragtede især Hardings brug af ekspansionsbolte.
Permanente ankre, der kan være bruges på flade klippestykker.
Hvis man sætter bolte i klipppen over det hele, kommer man helt op.
Jeg kan ikke lide, at en del af klatringen fjernes-
-den del, hvor man skal overvinde sig selv.
Royal opfandt reglerne til vores spil og skrev dem ned.
Ingen ville overveje at klatre som Robbins-
-undtagen Warren Harding selvfølgelig.
Harding filosoferede hovedsageligt i en bar.
Harding klatrede også svære opstigninger med brud på reglerne.
Harding hamrede bolte ind overalt.
Og med god fornemmelse for det absurde.
Han beskrev sin klatring som en stor joke. Latterligt.
"Hver stigning er en farce, så hvorfor skulle jeg ikke have sjovt?"
Han grundlagde "Lower Sierra Eating, Drinking and Farcing Society".
Det gik ud på frådseri og dovenskab.
Det var en reaktion på de høje idealer om klatring.
Han beskrev ofte Royal Robbins som alt for alvorlig.
Han anså Robbins og hans folk som "de kristne i dalen."
De kristne i dalen forventede, at alle klatrede, som dem.
Irriterede mig det? Ja. Det var en hånlig kommentar.
Royal blev mødt af et vulgært fjols der ville underminere hans verden.
Det må have været dybt irriterende.
Harding blev mødt af et meget firkantet menneske med mange regler.
De drev nok hinanden til vanvid.
Ja, de kunne ikke udstå hinanden.
Efter mere end ti år, af uenighed og rivalisering-
-kom den endelige konfrontation-
-mellem Robbins og hans ærkerival Harding i 1970.
Robbins kørte showet og lavde den ene flotte stigning efter den anden.
Harding var ivrig efter endnu en rute på El Cap.
Hardings øjne var rettet mod-
-det ene sted på El Capitan, som Robbins aldrig havde besteget.
Den sidste større, flade stykke på El Cap.
Klippevæggen med dagslyset eller Dawn Wall.
Men for filosoffen i Yosemite var Dawn Wall ikke en mulighed.
Det så for fladt ud, som om det krævede for mange bolte.
Harding sagde: "Jeg gør det på min måde. Det bestemmer jeg selv."
Og med en sæk bolte gik Harding løs på Dawn Wall.
Alle ventede nede på jorden-
-og Harding borede adskillige huller i klippevæggen.
Han trak en linje med bolte på El Cap.
Det gik helt imod Royal Robbins æstetik.
Jeg var skuffet, men det var forventet fra Warren.
Men denne gang fulgte Harding nogle af reglerne.
Han brugte ingen fastspændte reb.
Og han klatrede med et skub med sin partner Dean Caldwell.
Warren ville klatre med så let oppakning som muligt.
Og klatre ruten på én gang.
De forventede, at stigningen ville vare 12 dage.
Men efter to uger, var de kun halvt oppe med få forsyninger.
Så begyndte det at trække op til tordenvejr.
Vi tænkte: "Lad os vente på stormen."
Vi åbnede en flaske cognac.
Vi var ikke klar over, hvor voldsom stormen ville være.
I dalen var man bange for, at de sad fast deroppe-
-fordi de ikke flyttede sig.
National Park Service blev nervøse, og de besluttede at redde dem.
Bad vi om at blive reddet? Nej.
Vi overvejede aldrig at give op. Vi tænkte kun på at nå toppen.
Men redningsplanen gik igennem uden samtykke fra de to klatrere.
Harding råbte: "Skrid med jer. Vi vil ikke reddes."
Vi drak en flaske vin og udtænkte en slagplan, inden de kom.
Der faldt en dåse ned med en besked i:
"En redning er uønsket, uberettiget og det vil ikke blive accepteret."
Redningsaktionen blev afblæst.
To klatrere på El Capitan nægter redningsforsøg.
Medierne var vilde med det.
To klatrere, Warren Harding og Dean Caldwell...klatrede stejlt.
De sendte en redningshelikopter væk.
Hardings mor var med og hun stod under klippen og sagde:
"Warnie har aldrig så lang tid hjemmefra."
Efter rekordsatte 28 dage på klippevæggen-
-satte Harding af mod det sidste stykke til tops.
Vi troede, han ikke ville klare det, men han var fast besluttet.
Iron Man i Yosemite. Det kunne Royal ikke have klaret.
-Virkelig? -De må være der.
-De står. -De gjorde det.
Kom nu, råb.
På toppen af El Capitan ventede dem et fantastisk syn.
Der var en hel hær af journalister.
Det var, som om The Beatles kom fra England for første gang.
Hvorfor i alverden bestiger I bjerge?
Vi er vanvittige. Det må være den eneste forklaring.
Harding blev den mest berømte klatrer i Amerika.
De klatrede over 900 meter.
Dean Caldwell og Warren Harding er nu med mig i studiet.
Hvad var det, du råbte til redningsmændene?
Jeg tror ikke, du vil høre det sprog på det her tidspunkt.
Harding rejste gennem landet og nød opmærksomheden-
-mens Robbins rasede i Camp 4.
Royal Robbins syntes, det var uudholdeligt.
Jeg syntes ikke, at Harding gjorde rigtigt.
-Han var vred over antallet af bolte. -De brugte cirka 300 bolte.
Jeg kunne gøre noget ved det, eller jeg kunne holde min mund.
Så jeg besluttede at handle.
Royal begyndte på Dawn Wall med en mejsel.
Han var fast besluttet på at fjerne vansiringen fra landskabet.
Han stoppede ved den første bolt og hev den ud.
Han stopper ved den næste og hiver den ud. Jeg sagde: "Hvad laver du?"
"Hiver boltene ud. Sådan er reglerne."
Royal kom med et budskab: "Harding, det gør du ikke igen-
-eller jeg klatrer op dagen efter og hiver hver bolt ud."
Royals tro på hans egen retfærdighedssans-
-kulminerede i en destruktiv og bitter handling.
Men der skete noget interessant. Royal var ikke nået meget langt-
-før han blev overvældet af en ubestridelig skønhed på ruten.
På den øverste del af Dawn Wall-
-opdagede Robbins, at Harding ikke kun brugte bolte.
Det var dristig og kreativ klatring.
Han sagde: "Ruten er meget sværere, end jeg troede."
Jeg blev presset til det yderste, da jeg gik ham i fodsporene.
Jeg blev overvældet af beundring for niveauet af ekspertise.
Warren Harding klatrede på et meget højt niveau.
Jeg tænkte: "Det giver ikke mening. Det føles ikke rigtigt."
Jeg stoppede med at fjerne boltene væk og besluttede at klatre op.
Jeg lod resten af boltene sidde.
Det var hårdt for Royal, men han fik en lektion i ydmyghed.
Jeg tror, at Dawn Wall et vendepunkt for ham.
Det er svært at indrømme, men jeg må sige-
-at jeg delvist reagerede på, at Harding fik al æren.
Jeg syntes, jeg fortjente noget af den.
Det var et personligt problem. Det var på grund af mit ego.
Egoernes sammenstød tog hårdt på de aldrende gladiatorer.
Hverken Harding eller Robbins tog på større ruter i Yosemite igen.
De klatrer ikke længere. Deres 14 år rivalisering sluttede.
Robbins og hans kone Liz åbnede en succesfuld outdoor tøjbutik.
Imens sad Harding på verandaen med sin mor-
-altid med en drink i hånden.
Kan du huske, hvor længe vi var på Dawn Wall i Yosemite?
-Jeg var rig og berømt. -Rig? Hvor er den rigdom?
Yosemites guldalder sluttede-
-og den kulturelle splittelse i Amerika blev større.
Det var i starten af 1970erne. Jimi Hendrix og Watergate.
Vietnamkrigen var i gang. Der var en masse utilfredshed.
Der var ikke mange faste holdepunkter.
Der var et alternativ samfund, som regeringen var bange for.
For den ændrede kulturen.
Selv nationalparker mærkede effekten.
Berusende hippier fra Bay Area kom til Yosemite.
Det er to kulturer, der er i konflikt.
Dalen lod til at være klar til den næste revolution.
I starten af 1970erne, kom nye klatrere til Yosemite.
I 1973-1974 kom vi til dalen.
I Camp 4 begyndte vi at danne en gruppe.
-Vi var en kæk stamme. -Vi kom bare til stedet.
-Den nye gruppe var John Long... -Jeg var meget fattig.
-...Dale Bard... -Jeg havde ingen penge eller mad.
-...Dean Fidelman... -Vi havde stil og gåpåmod.
-...Ron Kauk... -Man får en følelse af stedet.
-...John Bachar... -Jeg klatrer cirka 300 dage om året.
...Og den lovende Lynn Hill på 16.
Det var en machokultur med en masse af testosteron.
Hvis man ville være en del af dem, måtte man klatre hårdt til.
Den vise, ældre af klanen i dalen var Jim Bridwell.
-Bridwell var deres leder. -Den sejeste klatrer.
Under de store begivenheder i 1960erne studerede Bridwell-
-Robbins og Harding.
Det var en brutal fyr med store ører, der lignede Alfred E. Neuman.
Men den splejsede dreng blev hurtigt en leder blandt klatrene i Yosemite.
Han havde klatret med Robbins og alle de andre.
Den lidenskab og engagement var noget, vi ledte efter.
Bridwell klatrede ruter på strækninger på El Capitan-
-som Robbins og Harding ikke vovede.
Jim Bridwell var en ny slags kraft.
Han klatrede nye, farlige ruter på El Cap.
For mig handlde det mest om, hvor langt man kan presse sig selv.
Jeg udforskede ikke kun mine omgivelser men også mig selv.
Han klatrede på de store klippevægge.
Bridwell gav klatrekulturen en stor dosis hippietid.
Vi havde gode stoffer. Psychedeliske stoffer.
Der opstår en frygtløshed, når personligheden frigører sig.
Bridwell skabte den gang en slags social stamme.
-Han fik næsten kultstatus. -Bridwell var den store leder.
Han var genial. Han valgte en rute, og vidste, hvad der skulle gøres.
Og så ville han vælge sit hold.
Det var en ære, hvis Bridwell klatrede sammen med en.
Men det kunne være skræmmende at klatre med Jim Bridwell.
Som teenager starter man en rute med en fremmed. Alt kan ske,
Man vidste ikke, hvad du man ville støde på.
Når man ser ned, ser det ikke sjovt ud.
Man tænker på alle mulige katastrofesituationer.
Det var seriøs klatring med høj risiko for at falde ned og dø.
Hvad tænkte vi på? Vi klarede det med nød og næppe.
Man klatrede en ny rute med Bridwell, der fløj rundt på LSD.
Bridwell tog stoffer, mens han klatrede. Han var vanvittig.
Jeg tænkte: "Han er spændt fast. Hvis han vil gøre det, fint me mig."
Der er en fin grænse mellem mod og dumhed.
Jeg kan have været på kanten.
I 1975 Bridwell udtænkte en plan. hvor han ville prøve noget-
-som et par år tidligere ville have været en fantasi.
Bridwell sagde: "Vi bestiger The Nose på El Capitan på én dag."
Den mest ikoniske rute i Yosemite, The Nose.
Det tog Warren Harding næsten to år og Royal Robbins næsten en uge.
Nu ville Bridwell klatre samtlige 915 meter på én dag.
Seriøst?
Han efterlod mad, vand og udstyr.
Han valgte at klatre hurtigt og let i et sprint mod toppen.
Om aftenen ville Bridwell og hans team stå på toppen af El Capitan.
Vi var nødt til at være nede igen, inden baren lukkede.
Det var klart, at den nye gruppe ville sætte deres præg på Yosemite.
For fulde fart frem. Her kommer vi.
Bridwells tilhængere blev hurtigt dygtige.
Vi kørte på adrenalin, og vi var ekstremt ambitiøse.
Vi ville sætte nye standarder.
Vi hævede ikke kun niveauet.
Vi ville erstatte paradigmet med helt nye spilleregler.
En ny måde at klatre på.
Gennembruddet for vores generation var fri klatring.
Fri klatring ændrede sporten. Hvad kan vi med kun hænder og fødder?
I den forrige generation var klatring med udstyr normen.
Klatrere satte deres lid til udstyr, der bar deres vægt.
Slå et søm i klippen, hænge en nylonstige i og klatre og gentag.
Man støttede sig til udstyret.
Fri klatring forandrede alt.
Nu hang de i fingerspidserne i en tung, vertikal dans.
I fri klatring bruger man sine hænder og fødder.
Man propper fingre og tæer i revnerne.
-Man sætter udstyr lejlighedsvis. -Rebet fanger kun, hvis man falder.
Man ser på små huller og tvivler på, man har styrken.
Underarmene brænder, og fingrene begynder at åbne sig.
Og man skal bare fortsætte.
Jeg falder. Der skete ikke noget.
Fri klatring krævede en mere atletisk krop-
-som bjergbestigere udviklede på stejle klipper og kampesten.
Bridwells gruppe bestod af atleter.
De rykkede fysiske grænser indenfor klatring i Yosemite.
Vi spiste, sov og klatrede. Og trænede.
-Vi trænede som vanvittige. -Vi prøvede at blive stærkere.
Man skulle have fingre af stål og nul procent kropsfedt.
Men der var det mentale aspekt.
Sig, når du er skåret løs.
-Det var en farlig tid. -Kameraet kører. Ron Kauk.
Det var i fokus at øge niveauet i friklatring.
Lederen falder aldrig, ellers får man det at føle.
Han bruger revner til skubbe sig op, men klippen brækker af.
-Går det? -Ja, den var lidt løs.
Du skræmte mig.
Vi ville finde ud af, hvad der var muligt for os.
Det var især det, vi fantaserede om.
Gruppen omkring den nye bevægelse fik hurtigt et navn:
-Stone Masters. -Ja, Stone Masters.
Stone Master klatrede som var det sidste dag på jorden.
Man skulle ryge masser af pot.
Man fandt på Stone Masters under et rygemøde med Richard Harrison.
Nogle sagde Stoned Masters.
Vi var unge og vilde og vi syntes, vi var de bedste.
Nybegyndere troede, de var bedre end os.
Jim Bridwell havde en ghettoblaster Det fandt vi ikke passende.
Man var i ét med naturen. Ikke med en ghettoblaster.
Jeg syntes, de gjorde det godt. Jeg var begejstret.
De rykkede grænser og var rebelske.
Sex, stoffer, rock and roll og klatring.
Vi boede i samfundets nøgne afgrund.
Camp 4 var en beskidt, snusket mudderpøl.
Det var paradis.
Vi slog lejr, trænede og klatrede sammen.
Vores gruppe klatrede, mens vores bånd spillede.
Vi kom til dette smukke sted og det bandt os sammen.
Det var en magisk, unik tid at klatre i Yosemite på.
Vi var i Utopia. Vi var konger af Utopia.
Klatrerne troede, Yosemite havde udviklet sig for dem.
Det var ikke cafeterier og turistaktiviteter.
Nej, det vigtigste ved Yosemite var klipperne.
Hvem brugte disse klipper? Det gjorde vi. Dette sted var for os.
Men sådan så parkledelsen det ikke.
I 1970 var protesterne mod Vietnam-krigen på deres højeste.
Tusindvis af hippier fra Bay Area samledes i Yosemite-
-til et larmende møde.
Da skovbetjentene kom for at lukke det, løb det af sporet.
Det er en vred folkemængde.
Det er nu et reelt oprør. Tåregasen brænder i mine øjne.
Siden da fik skovbetjente våben og mandat til streng retshåndhævelse.
De er ballademagere. Heldigvis smed politiet dem væk.
De har ingen ret til at være her.
Få eller ingen klatrere var involveret-
-men deres lange hår og rebelske holdning placerede dem i krydsilden.
Jeg tror ikke, der var klatrere involveret-
-men de var ikke længere velkomne derefter.
Med derefter steg kontrollen i Camp 4.
Der var en krig mellem klatrere og skovbetjente.
De slog ned på alle vilde campister.
De sneg sig ind på dem, der røg pot.
Gadeuorden, trafikovertrædelser, campering på forbundt område.
Jeg har haft kollisioner og er blevet arresteret.
Politiet var altid ude efter en, eller de prøvede at smide en ud.
Vi blev de kriminelle.
Nogle skovbetjente så ned på os.
Du er en naser, der bor her gratis og du bruger alle faciliteterne.
Klatrere er meget frie. Vi boede i vores biler og nød livet.
De fleste klatrere er ret trænet, så de var populære hos damerne.
Der var jalousi. Mange skovbetejnte var sure over, de skulle arbejde.
Vi havde det bare sjovt.
Om 100 år vil ingen huske den skovbetjent.
Men man vil huske Jim Bridwell.
De husker klatrernes historie, og det vidste skovbetjentene.
Det gjorde dem vrede.
I vinteren 1977 fløj et mystisk fly under radaren.
Det styrtede ned i Yosemite, og de to om bord blev dræbt.
Et fly fra Colombia styrtede ned i Merced Lake.
Klatrerens kæreste arbejdede i telefoncentralen.
Hun havde overhørt en samtale om, hvad der var i flyet.
Klatrerne hørte det, og de tog derop for at se, hvad der var sket.
-De kiggede på søen. -Flyets næse stikker op af isen.
De så nogle sorte figurer under isen og de formåede at bryde igennem isen.
Det var en balle med et marihuanablad på.
De åbnde den, og han sagde: "Jøsses. Det er pot."
Colombiansk pot i høj kvalitet.
Men der er hundredvis af baller.
Og så gik hysteriet løs.
Mænd kom derop midt om natten med motorsave.
De savede i isen og trak baller med-
-pot op af vandet.
Det begyndte i det små men til sidst strømmede folk til.
Klatrere tog derhen og tømte flyet for marihuana.
Og guldfeberen begyndte.
Pludselig lugtede det fra folks telte.
Det havde en interessant lugt.
Det var gennemvædet i benzin.
-Man tog et stort hiv. -Pludselig var der en eksplosion.
Der var i flybrændstof i, og mine øjenbryn blev svedet.
Man fik lidt ild i det, og folk nød det.
Klatrere tog til Berkeley og Los Angeles for at sælge pot.
De kom tilbage med masser af penge.
Vi tjente en masse penge. En masse penge.
Pludselig havde klatrere nye biler, og de gik ud og spiste.
Drikkevarerne strømmede frit, og vi spiste bøf.
-Drikkepenge på 100 dollar. -Folk byggede huse.
Betjentene opdagede først flyet, da det var forsvundet.
Jeg fik min ved Lower Merced Pass Lake
På det tidspunkt var der en masse pot blevet taget af en masse klatrere.
Yosemites lille hemmelighed: Et flystyrt, tusindvis af høje
De var fede tider for Stone Masters.
De havde hænderne fulde af penge og et voksende ry.
Yosemite var midtpunktet i klatreverden.
Hvis vi ville klatre i Yosemite, skulle vi vise, at vi var de bedste.
Lynn Hill på 20 beviser, en kvinde kan håndtere enhvert bjerg.
En kvinde tror måske, hun ikke kan måle sig med en mand.
Det mener jeg ikke. Jeg presser mig selv til det yderste.
Det var en revolution.
Ron Kauk fra Yosemite, en amerikansk klatrelegende.
Alle de stærke, dytige klatrere var sund konkurrence.
Man blev ved med at presse sig selv.
Ingen kunne slå Stone Master John Bachar fra det Sydcalifornien.
Da vi mødte John Bachar, indså vi, at han mente det alvorligt.
Jeg har aldrig set så dygtig en klatrer.
Bachar blev kendt som en specialist-
-i den enkle, men farlige form for klatring: Fri soloklatring.
Når John Bachar klatrer, hænger han i fingerspidserne.
Ingen reb, ingen bolte. Kun hænder, sko og en pose kalk.
Dette er fri soloklatring.
Du lader rebet ligge. Det er kun dig og klippen.
Klatring uden et reb. Den mindste fejl, foden glider væk.
Der er ikke plads til fejl.
Hvis man falder, falder man ned og du dør. Der er ingen anden chance.
Man man meget hurtigt miste koncentrationen.
For John var fri soloklatring den ultimative klatrekunst.
Men bliver ét med klippen.
Han var lidt utilnærmelig, og han kunne være arrogant.
Mange mennesker kalder mig suicidal. De forstår ikke, hvad jeg laver.
For mig er der ingen risiko, fordi jeg ikke falder.
Alt, hvad han gjorde, var metodisk og perfekt.
Han var "master" i Stone Master.
Han begyndte at blive meget berømt.
Vi skal møde John Bachar.
John Bachar ville være den bedste friklatrer i verden.
Bachar kom ind i hans egen verden.
Vi viser dig den nye betydning af at klamre sig til noget.
Essensen af klatring: John Bachar.
Man skal kende hver centimeter af klippen.
Essensen af barbering: Det er Gillette...
I begyndelsen af 1980erne blev Bachar og Stone Masters mainstream.
For den engang lurvede bande fra Camp 4 var det en pludselig ændring.
Klatreren Ron Kauk ved, hvor hårdt det er at overvinde ujævnt terræn.
Det er derfor, han kører i Ford Bronco II.
Da vi startede, troede vi ikke, vi blev rige eller berømte.
Da begyndte ting at ændre sig.
Livsstilen ændrede sig til, at man skulle tjene penge.
Hvordan kan jeg tjene lidt her og der?
Det er svært at holde det i perspektiv.
Når man bliver berømt og bliver sat på en piedestal-
-og man begynder at tro på sin egen myte, kan det ødelægge en.
The Stone Masters holdt professionelle konkurrencer.
De internationale mesterskaber i sportsklatring.
Mange tog den nye trend sportsklatring til sig-
-med konkurrencer på kunstige klatrevægge.
På klipperne blev borede man-
-fot at placere bolte på overhængende klipper-
-for at lave krævende ruter med minimal risiko.
For mange var sportsklatring det næste trin.
Vi kunne klatre sværere ruter i de mest utænkelige klipper.
Men John Bachar, som blev et ikon indenfor soloklatring-
-var meget kritisk.
Disse fyre ville gøre alt for at blive berømte.
Jeg prøver at nå den.
Jeg tænker: "Det er latterligt."
Der er flere tøsedrenge nu end nogensinde. Det er godt for mig.
Han kritiserede dem, der ikke levede op til standarden-
-som kun han kunne.
Bachar var bare Royal Robbins. Han var en purist.
Han var meget filosofisk omkring klatring. Det betød alt for ham.
Da de andre Stone Masters bragte boltteknikken-
-med til Yosemite, så Bachar det som snyd.
Bachar fjernede bolte.
Følelserne gik højt, og det var væmmeligt.
Bachar fjernede bolte på en rute, som vi havde indsat.
Jeg var vred og sagde: "Hvis du gør det igen, kommer jeg efter dig."
Han provokerede mig, og jeg slog ham.
Chapman slog Bachar i ansigtet.
Stone Masters kæmpede indbyrdes.
Jeg ville gerne have en stor, glad familie. Det var min familie.
Det var dem, jeg voksede op med. Skulle jeg nu vælge side?
Vi var ligesindede i starten.
Vi ville leve simpelt og klatre klippevægge.
Til sidst have vi intet til fælles, og vi gik hver til sit.
-Der var intet bånd længere. -Vi var ikke et fællesskab længere.
Det var trist, fordi vi var meget tætte.
Dalen, der forenede Stone Masters, ændrede sig også.
Ti år senere var det blevet kommercielt.
Der var en parkeringsplads og camping.
Det blev mere og mere begrænset, raffineret og kontrolleret.
I 1978 besøgte to og en halv million mennesker Yosemite nationalpark.
Stone Masters matchede hvad det var, men ikke hvad det blev.
I 1980, 1981 var Stone Masters's regeringstid fortid.
Det var slutningen på en æra.
Efter de forlod dalen, gik Stone Masters hver til sit.
Efter kontroverser med Stone Masters boede John Bachar uden for dalen.
Han skubbede sine grænser indenfor fri soloklatring i 20 år.
Bachar ændrede sig aldrig.
John gav sig ikke og hævede fortsat niveauet.
Bachar var en af de dygtigste atleter i det 20. århundrede.
Og så en dag, i en alder af 52-
-faldt lederen af The Stone Masters ned fra en klippe, og han var væk.
Men historien om Stone Masters stoppede ikke der.
Da jeg forlod i Californien i 1983... Jeg rejste over hele verden.
Jeg udforskede forskellige måder at klatre, og jeg vandt konkurrencer.
Forbløffende. Lynn Hill vinder VM.
Men jeg havde altid Yosemite i baghovedet.
I begyndelsen af 1990'erne vendte Lynn Hill hjem til Yosemite-
-med en dristig vision.
Jeg ville være den første til at friklatre The Nose på El Capitan.
Det er den mest historiske store bestigning i verden.
Det virkede som den rette udfordring til mine evner som klatrer.
Hidtil da, havde alle klatrere på The Nose, Harding til Bridwell-
-udstyr med på ruten for at nå toppen.
Det næste store skridt var fri klatring.
En friklatring på The Nose ville være den ultimative bedrift.
-inden for friklatrebevægelsen, startet af Stone Masters i 1970erne.
Friklatring på The Nose var en udfordring.
De største visionære blev ved med at prøve. De ville opnå det.
Lynn kom og tog den i stiv arm. Man kan friklatre på El Cap.
Det var banebrydende, og det var en kvinde.
Man kan, gutter.
Lynns klatring sendte chokbølger i hele verdenen.
Damer og herrer, velkommen til den bedste klatrer i verden, Lynn Hill.
Går det?
Det bevirkede, at den nye generation af klatrere-
-lavede pilgrimsrejsen til Yosemite.
I midten af 1990erne kom der mange typer til Yosemite.
Første gang jeg kom, sked jeg i bukserne.
Når man ser El Cap. Det er ti gange større, end vi troede.
Yosemite var det forjættede land, et legendarisk sted.
Man kommer til Camp 4, og du man har hørt om disse guder fra Yosemite.
-Bachar og Kauk, Robbins og Harding. -Det er de helte, jeg læser om.
Man er der for at skabe sine egne legender.
Hurtigt opstod der en hård kerne ambitiøse klatrere på scenen.
En gruppe, der i løbet af de næste 15 år-
-ville holde Yosemite relevant for klatrere.
Som en hyldest til den forrige generation hed de The Stone Monkeys.
Den lever igen. Den nye generation er modig og vild.
Blandt The Monkeys findes der klippepirater...
-...Fuldtids vagabonder... -En halv sandwich, lækkert.
...Og nogle af de bedste klatrere nogensinde.
Jeg har brugt år af mit liv deroppe.
Man griber fat i bittesmå huller og hopper mellem hullerne.
Man falder langt ned.
Jeg ved ikke, hvad jeg fejler, men jeg elsker det.
Stone Monkeys er atleter.
De er ekstreme, men de er en flok afvigere.
Dem, der vil tage op på en klippevæg og have afføring i en papirspose-
-er en speciel type mennesker.
-Det er bumser og udskud. -De kan ikke lide regler.
-Problemer med autoriteter. -Nær-døds-oplevelser.
Næsten dagligt.
Først Stone Masters, Nu er det The Monkeys.
De bærer faklen videre.
Ilden brænder stadig i dalen.
Opad.
The Stone Monkeys tid begyndte-
-da Dean Potter fra New Hampshire stormede ind i dalen.
Først var det skræmmende. Væggene var så høje og uopnåelige.
Jeg blev overvældet af, hvordan man overlever her.
Jeg ville leve under en sten.
Camp 4 var pakket med skæve eksistenser.
Det er så skræmmende.
Det handlede om nu. Vær med i freakshowet og vær fri.
Dean begyndte at lave imponerende soloklatringer.
Dean var en den mest frygtløse.
Han var villig til at gå længere end nogen anden.
Dean er en gorilla.
Han førte revolutionen.
Han gjorde ting, som ingen havde gjort før.
Mens Dean Potter blev berømt-
-opdagede Alex Honnold ud Sacramento klatring i en klatrehal.
Jeg var helt besat af klatring som lille i klatrehallen.
Jeg kunne lide klatring mere end noget andet.
Jeg læste magasiner om klatring og så videoer.
Da jeg voksede op, var Dean Potter meget i medierne.
Dean klatrede The Nose på Half Dome på en dag. Det var så inspirerende.
Jeg droppede ud af skolen og tog til Yosemite for at teste mig selv.
For at se om jeg kunne være lige så god som Dean Potter.
Da Alex kom til dalen, var han en ranglet, usikker dreng.
Han var lidt af en nørd med store ører og en grim frisøre.
Er det Dean Potter? Måske en dag...
Jeg så nok bange ud og lignede nok en, der ikke vidste, jeg lavede der.
Når man tænke på klatrere i Yosemite, tænker man på Dean.
Langt hår, provokerende, en slags rebel.
Så er der Alex Honnold.
Velplejet, firkantet.
Det var ikke en helt.
Men når han får klatresko på, bliver han til Supermand.
På klippevæggene i dalen imponerede Honnold straks.
-Alex har virkelig et højt niveau. -Han laver klatringen fuldt ud.
Han har studeret Yosemites historie og han ønsker at være en del af den.
På The Nose på El Cap, gik han sammen med Dean Potters rival-
-Hans Florine for at slå Potters rekord.
Dean besteg El Cap og Half Dome på én dag.
Alex hævede indsatsen med den 670 meter høje Mount Watkins.
Jeg har en fordel efter Dean. Han har gjort det. Det er muligt.
Når man ved, at det kan gøres, klatre man hårdere til.
Han klatrede kun én gang, dag og nat.
Alex Honnold besteg tre højeste klippevægge i Yosemite på 18 timer.
Han er lige under os.
Det er ikke normalt.
-Det var utroligt. -Tillykke.
Jeg havde blandede følelser, da Alex dukkede op, men såden er det.
Når den næste generation skubber grænserne, er det velkomment.
Alex udfordrede Deans overlegenhed.
Men det er nødvendigt for at skubbe grænserne.
Alex Honnold er fantastisk.
Han løftede fri soloklatring op på et helt nyt niveau.
Han tog, hvad Bachar startede og fortsatte derfra.
Jeg kan ikke tro, hvad han klatrede solo.
Han gjorde ting, er ubehageligt for mig at se.
Men man skal have respekt for den næste generations vision.
Der er en vis grad af beherskelse. Det er den sidste test.
Kan du stole på? Føler du dig tryg i denne position?
Kan du gøre det?
Den fysiske udfordring gør det sjovt.
Man er nødt til at klatre godt for at undgå at falde.
Derudover er man en lille prik i et stort klippehav.
Man er helt alene på den følelskolde skråning.
Mens Honnold hæver standarden inden for fri soloklatring-
-udforsker Potter nye måder til teste grænserne for-
-tyngdekraft og risiko.
Han går på line i Camp 4.
I lejren går man på et smalt reb for forbedre balancen.
Han gør det til en livstruende form for kunst.
Med alt, hvad jeg gør, prøver jeg at være mere fri.
Når jeg går på line, lukker jeg ikke frygten ude.
Jeg føler frygten og indtager alt omkring mig.
Jeg prøver at berolige mit hjerte.
Jeg prøver ikke at hyperventilate og forsøger at bevare roen.
Jeg ser det som et billede.
Jeg ser på klipppevæggen eller rummet mellem bjergene og vil ind i det.
Jeg ser et billede og lever det.
Jeg prøver at gøre noget helt andet.
Jeg prøver at finde nye måder at se min frygt i øjnene på.
Yosemite er så magtfuld sted.
Den perfekte sten, det perfekte lys og massive vægge.
Det bringer det bedste frem i os.
Det tager os ud over det, vi troede var muligt.
Stone Monkeys har det til fælles, Kærlighed eller lidenskab for stedet.
Men Monkeys er ikke de eneste, der er forelskede i Yosemite.
Hej, idiot.
Omkring fire millioner turister besøger parken hvert år.
Dalen er vokset til en lille by-
-med hoteller, restauranter, souvenirbutikker.
En domstol og et fængsel.
De kæmper om pladsen i en dal, der knap 1.600 meter bred.
For at reducere populationen, vedtog man var en ny politik.
Hver besøgende må højst campere syv dage om året.
Fra 1. maj til 15. september kan campister kun blive syv dage.
For de fleste turister en uge er nok.
Jeg peger på spændende steder.
Men for klatrere er reglerne en trussel mod deres eksistens.
I syv dage kan ikke få noget gjort.
For at opnå noget stort i Yosemite skal man være der længe.
Man skal være på klippevæggene i flere år.
Hvis man vil være klatrer i Yosemite, må man overtræde den regel.
Dem, der bliver længere, gør det ulovligt og sover mellem kampesten.
Jeg kan kun bo her en uge, og jeg vil altid klatre her.
Så det er mit hjem. Jeg bor blandt kampesten.
Grundet overtrædelserne er klatrere og skovbetjente i hed konflikt.
Skovbetjente håndhæver den regel. De ser ikke mildt på det.
-Skovbetjente jager klatrere. -De har tasere og natkamera.
Kl. 2 om natten bliver man blændet af lys. Man bliver sparket.
Man tænker: "Hvad sker der?"
Skovbetjente var engang mennesker, som havde studeret biologi.
Nej, unge dame. Du kan ikke plukke vilde blomster.
Nu har de trænet i skydefærdighed.
Det er latterligt.
Jeg forstår, hvorfor reglerne er nødvendige.
Jeg vil ikke skære den ned.
Men jeg kan ikke lide det, når jeg ikke er fri. Så bliver jeg aggressiv.
-Hvordan går det? -Og du?
-Sluk for kameraet. -Nej, tak.
-Sluk bilen. -Hvorfor stopper du mig?
-Du har ikke forkørselsret. -Jeg tror, du generer mig.
Stoned Monkeys vil leve som vi gjorde for 30 år siden.
Det er stik imod de gældende regler.
Jeg ved ikke, hvordan de gør det.
I deres bestræbelser at forpurre systemet-
-fik The Monkeys en usandsynlig leder.
Charles Tucker også kendt som Chongo Chuck.
Han kom her for 20 år siden, og han tog aldrig af sted igen.
Chongo er en mester i at overleve som en vandringsmand.
Han lærte os at snyde skovbetjentene.
Han lærte os, hvor vi skal sove.
Han lærte os at leve under radaren.
Chongo er næsten en slags Yoda.
Da Monkeys kom, lærte jeg dem alle mulige tricks-
-om få det bedste eventyr.
Chongo underviste de nyankomne i linegang.
Chongo er mester. Han sagde: "Hvis jeg kan, så kan du også."
Du har en masse tillid, Chongo.
Han skrev bøger om alt fra klatring til teoretisk fysik.
Den hjemløses fortolkning af kvantemekanikken.
Klippeklatring, gå på line. Det er vigtigt.
Man er kun ung én gang.
Man skal gøre ting, som folk senere ville ønske, de havde gjort det.
Det er, hvad livet handler om. Du er nødt til at leve det.
Chongo var vores åndelige leder.
Og skovbetjentene ville bruge ham som et eksempel.
Efter at han havde gemt sig i årevis, var Chongo ikke længere velkommen.
Parkens ledelse erklærede, at han havde levet længe nok i Yosemite.
Et hold betjente påtog sig at fange Chongo.
De prøvede at få ham dømt for noget.
De fulgte efter ham.
De overvågede ham om natten med infrarøde briller.
Han var ikke snu, men de kunne ikke fange ham.
De havde en sag på ham med hundredvis af sider med information.
Jeg har kigget på rapporterne. De krydsede en grænse-
-da de prøvede at sagsøge Chongo Chuck.
Skovbetjentene kaldte ham mesteren i overvågningsunddragelse.
Det var latterligt.
Efter et års menneskejagt-
-hev parkledelse Chongo i retten.
Hver dag var retssalen fuld af bumser.
Der lugtede slemt.
De fik en dommer...
...Og han sagde:
"Mr. Tucker, din tid her i Yosemite er forbi."
Jeg tog fra denne smukke verden-
-til det hjemløse område i hovedstaden i staten-
-hvor jeg boede under en bro. Det var en stærk kontrast.
For skovbetjentene var Chongo en skamplet for byen-
-men for os var han vores base.
Chongos bortvisning var et klart tegn-
-at de dage af ulovliges frihed hørte fortiden til.
Mange yngre klatrere er nødt til at acceptere-
-livsstilen er anderledes end den gang i 60erne og 70erne.
Når jeg ser billeder fra 1970erne, ligner det Neverland.
Det ville være skønt, men vi må dele med andre.
Alle får lov til at nyde Yosemite.
Det er fint med mig. Jeg sover i vejkanten udenfor parken.
Du må man gøre for at være lovlig.
Det offer gør jeg gerne.
Det vigtigste er, jeg kan klatre her.
Betjentene tænkte: "Hvis får føreren, får vi også ram på stammen."
Men de kan ikke stoppe bumserne eller The Stone Monkeys.
Chongo og de ældre før mig viste os-
-at med ideen og viljen kan det lykkes.
Den næste revolution tager måske klatrere i en helt ny retning.
Dean og The Monkeys begyndte at springe i faldskærm.
Vi springer ud fra ting med en faldskærm.
De samme dramatiske klipper som gør Yosemite til klatreparadis-
-er også en faldskærmsudspringers drøm.
Intet andet sted i Amerika kan man springe på det niveau.
Der er en stor vippe på en overhængende klippe. Perfekt.
Mange klatrere er faldskærmsudspringere.
Det giver mening. Man klatrer op til toppen og hopper ud.
The Monkeys er nu flyvende.
Alle jeg kender, gør det. Det er en fed måde at komme ned på.
Man klatre op og har evnen til at flyve væk.
Så mange klatrere ser skønheden i flyvning.
Men faldskærmsudspring er ulovligt i Yosemite nationalprk.
Og reglen bliver strengt håndhævet.
Skovbetjente jager faldskærmsudspringere.
Den maksimale straf er 5.000 dollar og seks måneder i fængsel.
Det førte til en masse af tiltaler.
Man bliver smidt i fængsel.
-En hændelse med en taser... -Jeg fik 50.000 volt i min hals.
-...Og endda en tragisk død. -De jagtede ham, indtil han druknede.
Men trods risici fortsætter faldskærmsudspringen i Yosemite.
Hvis man gerne vil springe i faldskærm i Yosemite-
-bør man gøre det lige efter solopgang eller lige før solnedgang.
Vi er på Half Dome og venter på, solen går ned.
Hvis der er betjente, får man et tip af en nedefra.
Ikke noget usædvanligt. Jeg siger, at de kan.
Okay, fint.
På kanten bliver man nervøs. Man tænker: "Skal dø nu?"
Det er skræmmende.
Selvom man ved, man kan, har man du stadig sådan en mavefornemmelse.
Hvad hvis nogen venter på en nede i træerne?
-Vi må se om der er biler. -Kan du se nogle?
-Jeg kan høre dem. Måske ikke. -Du flipper ud.
Kan vi? Okay, mine venner. Er du klar?
Tre, to, en, farvel.
Når man hopper ud, er alt bare perfekt et øjeblik.
Man tænker ikke og flyver alene.
Alt stress forsvinder i luften.
Alle tror, at det er skræmmende. Men det er det sjoveste.
Det er et menneskeligt ønske om at flyve.
Man sprede sine vinger og flyver med fuglene.
-Det føles fantastisk. -Især i Yosemite, vores hjem.
Man flyver forbi noget en halv meter væk.
Man føler virkelig, man flyver 160 km i timen.
Du flyver over terræn over hele dalen.
Men når faldskærmen åbner...
Jeg scanner området for betjente og leder efter en flugtvej.
Faldskærmsudspring, El Cap.
Vær stille.
Betjentene tror, springere prøver at sige til dem-
-at de ikke kan fange os, men sådan er det ikke.
Jeg ønsker blot at øve min kunst og være fri.
Gennem de sidste 60 år er klatring udviklet sig-
-til et niveau, der var utænkeligt for pionererne inden for disse vægge.
Men det grundlæggende ønske om eventyr forbliver det samme.
Bevæge sig ud i det ukendte og ud over det mulige.
Som da Alex Honnold besteg Half Dome, hvor det hele begyndte-
-og begyndte ruten på 610 meter-
-med intet andet udstyr end hans klatresko og en pose kalk.
Den første bestigning på Half Dome var i 1957.
Det var den første store bestigning i verden.
51 år senere besluttede Alex Honnold at klatre den uden reb.
Det siger alt om, hvad der foregår nu.
Royal Robbins og jeg blev tiltukket af Half Dome af samme årsag.
Det er en fantastisk klippe. Jeg kan ikke sige, hvor imponerende det er.
Være alene på en stor klippevæg sætter en på plads-
-men man føler sig også en del af noget større-
-den rige klatrehistorie i Yosemite.
Alex friklatrer på Half Dome alene. Det viser fremgangen i Yosemite.
Klatring i Yosemite udvikler sig konstant.
Folk kommer og vise hvad der er muligt, når man har passion-
-og vision og mod.
Yosemite vil altid være der for mennesker med en fri ånd-
-og masser af rå energi.
For dem af os, der vil leve eventyret fuldt ud.
-Jeg er Kristoff fra Østrig. -Jeg er fra Schweiz.
-Jeg er her på grund af El Cap. -Lad os tage ud og klatre.
Mit navn er Taylor Taylor Free Solo Rees.
Mit navn er Free Solo, fordi min hippiemor klatrede.
Mit navn er Sean O'Neill, og jeg er her for at bestige El Capitan.
500 armbøjninger om dagen i en uge. Jeg kan ikke vente.
Sportsklatringen har udviklet sig.
Og klatrer har gjort deres bedste at ændre på deres negative image.
Det er Yosemites ansigtsløftning, et projekt, der er flere år gammelt.
klatrere og skovbetjente arbejder rydder op i parken sammen.
Selvom der altid er friktion har været dem-
-anerkender parkledelse, at klatrere elsker stedet.
De vil beskytte Yosemite. i sidste ende vil de det samme.
Men i en tid med mere velvilje-
-forbliver der i Yosemites klatrehjerte-
-et sind, der ikke er så let at tæmme.
Den 16. maj 2015 døde Dean Potter mens han gjorde det, han elskede.
Lajka Birkedal Hollesen www.btistudios.com